MIDSOMMAR

Av Monica Mazzitelli

Bruna strumpor. Passar illa till blå byxor. Det sista rena paret jag har kvar dock. Hoppat över tre tider i tvättstugan redan. Hinner aldrig. Tiden bara rinner, och jag har bara suttit, hinner aldrig nånting. Och nu kommer någon annan att ta hand om mina smutskläder, om de inte bara slänger dem. De här bruna är lite tjocka i dagens värmebölja, men ändå. Man skall vara tacksam för värmeböljan. 
Jag skall bara gå en liten bit. Ända till t-banan. Där jag hade hälsat henne hejdå en sista gång. Så sur hon hade blivit när hon skymtade mig då jag försökte gömma mig bakom pelaren. Men jag ville bara se henne, titta om hon hade bundit håret med det röda sidenbandet som hon hade fått av mig. Jag vinkade, men hon vinkade inte tillbaka. Anna Karin hade inte bandet i håret då, men det hade hon när de fiskade upp henne från havsviken.

Sono passati vent’anni dal ‘92. Il cambio di secolo sembrava lontano perché nell’immaginazione collettiva avrebbe dovuto portare una qualche accelerazione fantascientifica della tecnologia di cui non c’era in quel momento alcuna traccia. E infatti non ci fu. Era stato solo buon cinema. 
Ero a Stoccolma quasi per caso, per qualche bacio a una ragazza svedese au pair di cui a Firenze esistevano almeno altre trecento identiche copie, in quei giorni di maggio. Rebecca. Non avrei mai pensato che sarebbe diventata mia moglie e madre del mio Tomas. Mi aveva raccontato di questa festa di Midsommar, Mezza Estate, celebrata al solstizio, che gli svedesi preferivano passare fuori città, nell’arcipelago di Stoccolma: migliaia di isolette di pietra rosso-ocra coperte da abetaie su un mare immobile blu cobalto. Dopo vent’anni che sono qui, l’intensità di questi colori mi commuove ancora, e continuo a fare ogni anno foto identiche degli stessi identici paesaggi, sperando un giorno di guarire da questa cromatica ossessione.

Lotta sade att det var mitt fel också, att det var jag som kvävde henne. Hon var bara 17, hon skulle få vara i fred. Jag ville det också, men alla föräldrar försör ha koll på sina barn. Vad visste hon om det, som inte har barn; lätt att prata när man inte har ansvar för dem. Nej du, syrran min, du kan inte veta, du kan inte gissa. Du vet inte hur det känns när man läser i sin dotters journal, och det stor ”bryr sig bara om att supa sig full på helger”. Jag söp jag, inte bara på helger, men det visste inte hon. Jag började efter skilsmässan. Hon ville aldrig dricka alkohol, hur kommer det sig att hon var full då hon ramlade utanför båten. Tre snaps och tre starköl minst, sade obducenten. Hon hatade alkohol, hon måste ha varit spyfärdig då hon hamnade i vattnet. 
Men det har jag tänkt på så många gånger. Jag är så upptagen med det, minsann, jag har fullt opp med det på dagarna. Man skall vara tacksam att hon inte blev våldtagen så full hon måste ha varit i alla fall. Killarna har ingen kontroll när dem super sig, det vet jag nåt om.

Fu un giugno caldissimo quello del ‘92, sole per i sette giorni consecutivi del mio viaggio inter-rail. Mi pareva normale, come fossimo a Firenze: è giugno, quindi c’è caldo e sole. E invece qui a volte si piove via tutta l’estate. 
La Svezia mi sembrava un paradiso: socialismo concretizzato, un’utopia tradotta in realtà, tutto funzionante e ben organizzato. Pochissime decisioni da prendere e niente lasciato al caso: gli inconvenienti previsti, la pensione messa da parte subito, il mutuo per 30 anni, la macchina a rate, ogni cosa portata in detrazione sulla dichiarazione dei redditi, organizzato perché tutti arrivassero alla fine del mese, e con un piccolo margine per una vacanza charter a Marbella o in Sicilia. Tutto splendeva, colori brillanti, gente bionda e felice. Per la festa di Midsommar si cenava con brindisi continui, e ogni volta prima di sollevare i bicchieri ciascuno prendeva il blocchetto di fotocopie di canzoncine accanto al suo piatto e cantava in coro. Preordinato e scemo, mi sembrava, anche se folcloristico. Io sono stonato come una campana e continuo a non cantare. Poi si ballava all’aperto fino all’alba, bevendo all’eccesso e dimenticando tutto. Gli amici di Rebecca in mia presenza parlavano inglese anche tra di loro, pure per dirsi solo «passami il pane grazie»; mi sentivo esotico e importante. I suoi occhi blu iniziavano a piacermi sul serio, restavamo svegli a parlare quasi tutta la notte, che non era mai completamente buia, e alle tre era già giorno; mi sentivo come sotto anfetamine.

Hon skrev ”mina föräldrar är två jävla förlorare fyllisar och jag ska inte bli som dem, kosta vad det kostar, annars tar jag livet av mig. De kan bara glo på tv:en.” Man skall aldrig läsa i ens barns dagböcker, inte ens när de drunknar en midsommarnatt. Annars tror man att man blir galen, och det blir man också. Duktig sade de att jag var. Grät inte på begravningen. Rak som ett spik. Jag minns inte vad som hände på kvällen. Lotta säger att jag gjorde bort mig, men hon skall alltid kritisera i alla fall. Bara för att jag inte hittade hemnycklarna och fick sitta på trappan hela natten. Bara på morgonen kom jag på att jag hade bett henne hålla dem i sin handväska. Hon skulle ha kommit ihåg dem, inte jag, ”föräldern till den avlidna barnet”, som det stod i tidningen. Jag var upptagen med min sorg. Vad fan kunde jag veta om en jävla nyckelring! Man skall vara tacksam att grannarna inte ringde till polisen sade Lotta, eftersom jag ”sjöng” i trappan sägs det. Men det tror jag inte jag gjorde. Inte sjunger man efter en begravning, jag kan inte komma på någon särskild visa som man sjunger efter en begravning.

Allora non sapevo ancora che sarei ritornato in autunno e poi sarei rimasto in Svezia per vent’anni, non pensavo che avrei mai imparato quei suoni gutturali e nasali, quelle vocali troppo aperte o troppo chiuse, ero in una bolla di benessere e vedevo unicamente cieli spalancati di un blu che a Firenze c’è solo nei Della Robbia, morti senza lasciare la ricetta di quel colore impossibile. Mi sembrava un posto perfetto, fino a quando un pomeriggio non arrivammo un po’ trafelati alla stazione della metropolitana di Gamla Stan, la Città Vecchia, e Rebecca mi disse che non c’era più bisogno di correre perché la metro era ferma. Mi teneva la mano ma la lasciò cadere, si fermò di botto e disse che qualcuno doveva essersi buttato sotto al treno perché c’era una barella e stavano facendo annunci dagli altoparlanti. Mi ricordo che dissi in italiano «Ma che scherzi?» e lei non mi rispose, si era come irrigidita, imbambolata. Le misi un braccio sulle spalle e la spinsi piano verso le scale, per andare a vedere che succedeva, se valeva la pena di aspettare che ripristinassero la linea o se era meglio prendere un autobus per tornare a casa. 

Det blir ett år imorgon. Jag gör det. Jag måste göra det idag annars har jag levt ett helt år utan henne, och då blir det för sent; då blir hon sur på mig igen och tycker att jag inte tyckte om henne, om jag kunde leva ett helt år utan henne. Det sade hon till mig då hon kom natten efter begravningen. Hon fnissade åt mig och sade att jag inte hade mage att göra det. Man ska vara tacksam att ens dotter kommer och hälsar på en på natten, fast man svettas kallt när man vaknar och det är eländigt och man vill bara dö, så det finns inte mycket att tacka för egentligen. 
Men nu skall jag nog ta på mig de här bruna strumpor, ta på mig skorna och äntligen ta mig ner till t-banan. Hon väntar säkert där jag såg henne sist, hon väntar och kanske tycker om mig nu, om jag hoppar till henne så vill hon kanske ta mig i sin famn. Det kanske inte gör så ont då. Inte mera än så i alla fall. Det är bara att hoppa, så blir det bra.

La morte era più squallida ancora in quel grigio da metropolitana, e d’improvviso in mezzo a tutta la felicità solare del solstizio mi era apparsa in filigrana questa depressione addomesticata e silenziosa, come una sovrapposizione dei cieli invernali a quelli estivi, una tristezza che scolava suo malgrado dentro alle canzoncine festose, rendendole patetiche e inutili. È per questo che sono restato, per questo strato profondo del grigio d’inverno che trasuda sull’estate e la vanifica. Sono passati vent’anni, ho un figlio ormai talmente grande che quest’anno per la prima volta non trascorre il Midsommar con noi; va con gli amici in barca, sull’arcipelago. Ma nonostante tutti gli anni trascorsi mi vedo ancora davanti quella barella con sopra un corpo che nella perdita di controllo della morte aveva smarrito le scarpe. Non so chi fosse, non so neanche se era un uomo o una donna. Guardando la barella ho solo visto che da sotto la coperta spuntavano dei calzettoni marroni.